![movie-925](/uploads/2015/01/movie-925-1140_400.jpg)
Egzodas. Dievai ir karaliai
Exodus: Gods and Kings
Režisierius: Ridley Scott. Vaidina: Christian Bale, Aaron Paul, Sigourney Weaver, Joel Edgerton, Ben Kingsley, John Turturo, Maria Valverde
Legendinis kino kūrėjas, britų režisierius seras Ridley Scottas po ketverių metų pertraukos ir vėl sugrįžta prie savo mėgstamiausios temos ir kino žanro – istorinių epų - ir į kiną perkelia jau kiek užmirštą, bet kadaise labai populiarią biblinę Mozės ir žydų tautos išėjimo iš Egipto istoriją.
Taip, tokių filmų kaip „Egzodas“ jau nebekuriama – ir čia mes kalbame ne tik apie groteskiškai baltaodį Senovės Egiptą (tai ne tik rasistiška, bet ir neįdomu). Ridley Scotto biblinis epas yra epas pačia tradiciškiausia Holivudo prasme, milžiniškas ir prabangus kaip „Arabijos Lorencas“ ar „Kleopatra“. Ekrane akivaizdžiai pamatysite visą galingą juostos biudžetą, kuris čia toli gražu neapsiribojama pikseliais: jūsų laukia milžiniškos realių žmonių masinės scenos, didžiulės ir sudėtingos scenografijos, puošnūs egzotiški ir ekstravagantiški kostiumai. Tai didžiojo ekrano vertas reginys, pompastiškas užburiančių garsų ir vaizdų karnavalas ataidintis iš klasikinio Holivudo laikų.
Deja, tai tik forma. Turinio reikalai, tuo tarpu, labai liūdni. Panašu, jog seras Ridley Scottas pamažu tampa brangiai kainuojančiu Woody Allenu. Kaip ir jo neurotiškasis kolega, režisierius ima mėgdžioti pats save ir į metus išleidžia po vieną filmą, kurie vis dažniau nuvilia. Šįkart Scottas grįžta prie savo ištakų – istorinio epo. Tai ne tik kūrybinis, tačiau ir asmeninės tragedijos nulemtas sprendimas. Mozės istoriją kino ekrane papasakoti planavo neseniai nusižudęs jaunesnysis režisieriaus brolis Tony Scottas...
Pirmoji juostos dalis yra tikrai daug žadanti. Čia mezgasi „Aš, Klaudijus“ stiliaus karališka drama, kurioje faraonas Setis privalo savo karalystę perduoti sūnui Ramziui, nors jaučia, kad jo sūnėnas Mozė būtų geresnis vadovas. Viskas apsiverčia aukštyn kojomis, kai Mozė – išmintingas ir patyręs generolas bei artimiausias Ramzio bičiulis – sužino, kad jis ne egiptietis, o priklauso žydams, kurie Egipte tėra vergai. Mozė yra ištremiamas. Jis gyvena paprasto piemens gyvenimą, kol Dievas pasirenka jį savo įrankiu žydų tautai išlaisvinti.
Beje, Dievas šioje juostoje yra berniukas: ši metafora yra visiškai tinkama ir puikiai perteikia vaikišką ir piktą Senojo Testamento Dievo natūrą. Vienu momentu Mozė pastebi, kad hebrajiškas žodis „izraelitas“ reškia „tas, kuris grumiasi su Dievu“, o kartais atrodo, kad „Egzodas“ imsis šios temos, mat Mozė ne visada pritaria Dievo sumanymams. Deja, ši dramatinė galimybė lieka neišnaudota, o žiūrovas nejučia ima svarstyti, kaip su šia medžiaga būtų pasielgęs Darrenas Aronofsky, kurio Nojus tobulai perteikė žmogaus konfliktą su Dievu, nors pastarojo personifikacijos juostoje nė nebuvo. Antroji juostos dalis numeta šalin bet kokias dramatines ar siužetines ambicijas ir tiesiog pateikia eilę Dievo bausmių egiptiečiams, kitaip tariant kompiuterinės grafikos „stebuklus“. Trumpai tariant: Dievas kvailioja, Mozė nepatenkintas, žiūrovas nusivylęs.
Tiesa, nusivils ne visi žiūrovai. Jei matėte režisieriaus 2000 metų puikiai įvertintą juostą „Gladiatorius“, jei ji jums patiko ir norite ją dar kartą išvysti, tik su kitomis dekoracijomis – šis filmas jums. O štai jei lygintume „Egzodą“ su 1956 metų klasikiniu filmu „Dešimt įsakymų“, tai pastarasis kinematografinę dvikovą tikrai laimėtų (nebent vertintojai lygintų vizualinį įspūdį). „Egzodas“ nukenčia nuo to, kad yra pernelyg subalansuotas prie Holivudo štampų pripratusiai amerikietiškai publikai. Tik prisiminkite Melo Gibsono kurtus filmus, kuriuose buvo kalbama to laikmečio originalia kalba (škotų, hebrajų, majų) ir kokį įspūdį tai palieka. Ridley Scotto juosta yra vizualiai graži ir ypatingai tinkama dideliam ekranui. Christiano Bale’o (Mozė) ir Joelio Edgertono (Ramzis) duetas yra vienas stipriausių ir meistriškiausių, kokius teko matyti pastaruoju metu. Vis dėlto „Egzodas“ nesugeba užkabinti šios istorijos gelmės, atskleisti dramos ir žiaurumo. Toks jausmas, kad istorija paimta ne iš nuožmiojo Senojo Testamento, o iš labai gražiai iliustruotos Vaikų Biblijos.